VII. Романтика
А. Літературна романтика
1. Літературна романтика, або романтизм, є літературна течія, яка виступила наприкінці 18 ст. в Німеччині та помалу захопила літературу всієї Європи. Наукове визначення романтики дуже важко дати, бо романтична література протягом кількох десятиліть та у різних народів набирала відмінних форм, а окремі представники романтики де в чому дуже різнилися один від одного. Проте опис, перелік характерних ознак романтичних течій дати легше, бо всюди романтики звертали дуже велику увагу на обґрунтування та виклад своєї ідеології та на формулювання основних засад своєї поетичної теорії.
2. Романтичні течії виступали в різних країнах не одночасно: в Німеччині в половині 90-х років 18 ст., в Англії майже одночасно, у росіян та поляків після 1815 р., у інших слов’ян та французів ще пізніше. Але задовго до початків власної романтики були окремі представники та навіть течії, як то кажуть, «передромантичні»: в Англії — «оссіанізм», похмура поезія «ночі та могили», що виходила з кельтських героїчних пісень Оссіана (насправді сфальшованих Мекферсоном), а почасти й «міщанський роман», У Франції — «руссоїзм» — культ чуття, розвинений теоретично Руссо та прикладений ним до поетичної практики, в Німеччині «Sturm und Drang», з культом вільної людини, та Гердер з його протестом проти занадто високої оцінки розуму та з його інтересом до народної поезії, і деякі інші течії. На українську романтику впливали, хоч здебільшого вже не безпосередньо, а через романтику західну, також течії «передромантичні».
3. Найлегше зрозуміємо єство романтичної ідеології та романтичної поезії, коли будемо виходити з історичної опозиції, в якій романтика стояла до течій 18 століття, до класицизму та просвіченості. Виходячи з опозиції до поетики класицизму, романтика вибудувала власну теорію поезії, якою і керувалася в літературній практиці. Виходячи з опозиції до світогляду просвіченості, романтика розвинула свій власний світогляд, без якого неможливо зрозуміти ідеологічний зміст творів романтиків та навіть і романтичної поетики. Ми звернемо в дальшому увагу на провідні ідеї романтики, які зустрічаємо в українських романтиків.
4. Романтичний світогляд — протилежність світогляду просвіченості. Коли просвіченість уважала за основну силу пізнання розум, вважала світ та людину за вповні приступні пізнанню за допомогою розуму чи розумом освітленого досвіду, вважала, нарешті, що вся дійсність збудована з простих елементів, як їх сума, — то на думку романтиків розум — лише одна зі здатностей людського духу, та й то не найвища, неповна, недостатня для пізнання дійсності; дійсність не є простою сумою окремих елементів, часток, — навпаки, цілість завжди зумовлює собою окремі елементи, є не лише ширша, а й вища, ніж усе окремішне, усі частки, окремі елементи цілого.
Ця зміна основних принципів погляду вимагала нового методу пізнання: тому зустрічаємо в романтиків різні теорії, що корегують традиційну логіку, або, змінюючи або доповнюючи логічні закони, а частіше це буває вимога пізнання не лише логічного, а й надлогічного: пізнання почуттям або «інтуїцією», до того іноді «інтуїцією поетичною». Поезія стає поруч з наукою як інший, але не нижчий, шлях пізнання.
Відкидаючи традицію раціонального пізнання, романтики починають помічати та відшукувати в різних сферах буття внутрішні протилежності, антитези, «протиріччя»; може, найбільша їх заслуга, що вони помітили такі внутрішні протилежності в людині, в історичному процесі і в соціальному бутті. Такі протилежності не унеможливлюють тісного зв’язку між різними сферами, якого охоче шукає романтика. Це шукання привело романтиків до важливих, хоч і не завжди ними використаних відкрить у природознавстві, в суспільних науках, у психології.
5. Романтика інакше дивиться на світ, на людину й на Бога, аніж дивилася просвіченість.
Світ для романтики не є простим механізмом, що складається з окремих частин, як годинник з коліщат, а живий організм, частини якого зумовлені та скермовані цілим. Світ не цілком розкривається пізнанню нашого розуму. У ньому неможливо вивчати лише окремі сторони, сфери, не беручи до уваги всіх інших та цілого. А до того ж у світі багато «таємничих», захованих, невідомих сфер та сил. Романтика має навіть певну назву для цих сил, сфер у їх цілокупності: «нічна сторона» світу. Цю «нічну сторону» романтики досліджували, та це дослідження, поруч з відновленням старих пересудів, принесло і дещо цінне для науки.
Людина — не просто розумна тварина або й механізм (машина), як уважали найрадикальніші представники просвіченості, а навпаки, дуже складна істота, в якій є й нижчі, й вищі різноманітні елементи. Людина належить до двох різних світів, а то й до багатьох світів. Стоячи на їх межі, вона підлягає впливам з різних сфер. Зокрема, душевне життя людини залежить, з одного боку, від тілесної сфери, з іншого — здатне підноситися до надлюдського. Людина так само сповнена таємничих сил, як і весь світ; це таємниче з погляду світла розуму є «несвідоме», усякі збочення від «нормального», розумного ходу душевного життя: божевілля, сон, екстаз, натхнення, передчуття, «нічна сторона» душі і т. д. — всі такі переживання відкривають людині вихід із сфери звичайного її буття до інших сфер, почасти вищих, і мають тому глибоке значення. Зокрема, високу оцінку дістала в світі романтики любов, що одкриває людині «безмежне», вгляди в інший світ, до сфери переживань, які виводять її за межі повсякденної реальності.
Бог не лише творець, що надав світові закони та залишив його хід керму цих законів («деїзм» 18 ст.), а навпаки, є живе буття, яке, щоправда, романтики усувають у містичну пітьму такої висоти, яка взагалі неприступна людському пізнанню та стоїть понад усіма людськими поняттями. Як не вхід у цю містичну сферу, то хоч підхід до неї скоріше відкриває почуття, аніж розум. Послаблюючи таким чином значення догматичної богословської науки, романтики, одначе, разом з тим присилюють значення церковної традиції, бо якраз ця, почасти зовсім на розумі не збудована традиція, найсильніше впливає на глибші, нераціональні сторони людської істоти та найглибше уходить корінням у те далеке минуле, в якому романтики теж убачають близькість до вищих сфер буття.
Отже, — ірраціональний, «чудесний» та скомплікований світ; в єстві своєму складна та тісно зв’язана з іншими таємничими сферами людина; Бог, який височить понад усяким раціональним пізнанням, але відкривається нам через почуття та в традиції — такий філософський світогляд романтики.
6. Людина стоїть, одначе, не лише між певними сферами та силами буття, не лише є об’єктом впливів, але також чинником та суб’єктом історичного процесу. Цей історичний процес люди просвіченості уявляли собі як постійний розвиток до ліпшого шляхом удосконалення, нагромадження знання та інших надбань творчості розумних індивідуумів. Для романтиків людина з її подвійним характером, з одного боку, жива вільна творчість, що сама собі дає закони та перевищує всі інші сфери буття, що її оточують; з іншого боку, вона є лише частиною тих цілостей, до яких вона належить, зокрема — суспільства, релігійної громади, держави, нації. Людина в історії та суспільстві має для романтиків певний парадоксальний характер вільного творця та лише органу історичного процесу і людських громад, організмів вищого порядку, «духу народу», «духу історії» тощо.
Історичний процес не просто складається з окремих людських учинків. Навпаки, він є виявом вищих сил, веде до вищої мети, але має внутрішній сенс на всіх щаблях свого руху. Навіть і в далекому минулому було багато повновартних духових елементів. Минуле — не лише підготовка до ліпшої будуччини, а має вартість і в собі самому. Так романтика відкриває забуті чи занехаяні просвіченцями епохи, зокрема — середньовіччя, почасти і бароко. Навіть і в доісторичній сфері народного побуту, народної поезії та народної культури в цілому, а між іншим, і в мові романтики вбачають глибший сенс та духовне значення. Романтики оновили історичну науку, відіграли чималу роль в заснуванні наукової етнографії та новітнього мовознавства. Та ще більше значення, аніж для історії та наук про суспільство, мала романтичні погляди на суспільство і історію національної свідомості та новітніх національних рухів. Бо національність і національна мова перестали бути якимось непорозумінням, як це вважали люди просвіченості, для яких найліпшою мала б бути спільна мова для всього світу. Національне минуле та сучасність, які б вони не були, набувають глибокого значення як невипадковий вияв «народного духу». Національні рухи набрали таким чином духовного обґрунтування та виправдання, як необхідний елемент історичного процесу.
7. Радикальні зміни принесла романтика і в сферу поетичної теорії та практики. Як зміни в ідеології були спрямовані проти просвіченості, так зміни в поетиці — проти класицизму. Руйнування всієї системи приписів класичної поетики та відмова від приписів узагалі — це та мета, до якої поривалась романтична поетика.
В опозиції до класицизму, романтизм у деяких, хоча й не багатьох пунктах, прийшов знову до високої оцінки поезії бароко та наново «відкрив» кількох забутих поетів бароко. Може, найвизначнішими з таких відкрить були «відкриття» Шекспіра та іспанських драматургів.
8. Уже зміна світогляду надзвичайно збагатила тематику літературних творів. Романтики світ сприймають та зображують зовсім інакше, аніж класицисти. Романтики відкривають у світі таємничу сторону. Вони бачать природу як живу та всюди відкривають та підкреслюють її живий взаємозв’язок з людиною. Романтичному новому почуттю природи приступне таємниче в природі, безмежне в ній, нарешті ті «інші світи», що сховані за щоденним обличчям природи. Це все є «нічна сторона» природи, що, на думку романтиків, справді приступніша людині вночі. Ніч робиться улюбленою темою лірики природи, постає «поезія ночі». В повсякденну дійсність вриваються впливи «інших світів», персоніфіковані або безособові, народжується фантастичне оповідання. В ньому, звичайно, можна дуже добре використати народні повір’я, бо в фантастичних постатях народного марновірства, на думку романтиків, виявлено щонайменше неясне передчуття існування інших світів. Чималу роль починають грати в поезії демонічні сили. Але зображення душевного життя збагачується на нові ноти навіть і без участі фантастичних дійових осіб, — через увагу до ненормальних або неповсякденних переживань: як така «нічна сторона» душевного життя змальовується божевілля, сомнамбулізм, екстаз; поруч із ними стоять для романтиків і такі переживання, як любов, творче натхнення і т. д. Романтика зупиняється і на інших збоченнях душевного життя: на розпусті, гріхах, злочині. Життя людини змальоване часто в його залежності від «долі» людини, що відповідає внутрішньому єству людини. «Доля» окремої особи чи родини, народу — улюблена тема романтичної поезії.
Окреме значення має романтика для зображення історії в поезії. Новітній історичний роман постає під впливом романтичного світогляду: минуле романтичний письменник хоче бачити насамперед у його власному, своєрідному забарвленні; з іншого боку, в усьому минулому він бачить повні сенсу ступені розвитку. Вже ця серйозна увага поета до минулого цілком змінює характер історичної красної літератури: в ній знаходимо не збірки цікавих анекдотів та авантюр, а спроби зрозуміти та змалювати сенс та значення минулих епох народного життя. Бо романтик бачить у минулому не лише самих героїв, а й суспільство, маси, народи.
Емоційного забарвлення набирає і релігійна поезія, яку просвіченість завела в закуток моралізму. Релігійне забарвлення розширюється у багатьох поетів на всі сфери дійсності, на всі ґатунки літератури.
На противагу суворому нормуванню формального боку поезії романтика висуває принцип «вільної творчості» поета та «вільної форми», що, мовляв, залежить лише від поетичного натхнення. Вільну форму приймають ті ґатунки, які вже існували раніше. Часто, щоб викликати враження «вільної форми», поети навмисне порушують порядок викладу, надають творові незакінченої форми, роблять композицію несиметричною, припускають різні чудернацтва в формальній побудові. До «вільної форми» належить також навмисна неясність у розвитку сюжету: окремі моменти в ході подій навмисне залишаються в тіні, замовчуються.
Традиційне вчення про поетичні ґатунки порушується. Романтики охоче змішують ґатунки, що зрідка робилося і раніше; змішують прозу з віршами, в віршовані епічні твори (поеми) вставляють численні ліричні місця і т. д.
Нарешті, романтика запроваджує нові форми, ґатунки, яких ще не було. До них належить, наприклад, романтична поема, що її часто звуть «байронічною», за ім’ям її видатного представника, яка цілком відрізняється від епопеї — поеми класицизму (див. VII. Д). Улюбленим ґатунком стає балада, невелике епічне оповідання віршем на зразок старовинних танкових пісень; оповідання це часто має фантастичний характер. Наново розвивається наслідування народної пісні, яку тепер не обробляють «для салону», як це робилося в часи класицизму; романтики прагнуть дати таке наслідування, яке б найбільш відповідало характерові справжніх народних пісень. Нерідко ці наслідування навіть заводять читача, а то й вчених, в оману, навіть коли автор наслідування зовсім не хоче свідомо фальшувати пісні. Поруч із наслідуваннями видають також збірки справжніх народних пісень. Серед прозових форм з’являється казка, на яку не дивляться вже як на забавку, а вкладають у неї часто серйозний зміст. Поруч із штучними казками з’являються записи народних та збірки їх.
Романтичний стиль, звичайно, теж відхиляється від стилю класицизму. Мова збагачується новими словами, зв’язаними з новими образами та темами, напр., «нічна сторона» світу та душі. Інтерес до незвичайних психічних переживань збагачує мову різними виразами для неясних, недовідомих, таємничих психічних станів та настроїв. Стиль витончується для зображення таємничого та неясного взагалі. Охоче вживають парадоксальні сполучення слів, наприклад, порівнюють звуки з барвами, т. зв. «синестезії» і т. д. Інтерес до історії приводить до вживання численних старих слів, зокрема — в історичному оповіданні. Студіювання народної поезії викликає стилістичні наслідування її, письменники охоче вживають ті самі стилістичні засоби, якими користується народна пісня, казка. Мова почасти збагачується народними або рідкісними словами, але поважними, не «курйозними», як у травестійних формах класицизму. Стиль, не підлягаючи суворим приписам класицизму, значно змінюється в окремих представників романтики, в окремих ґатунках, в окремих країнах тощо.
Одна з найхарактерніших рис романтичної поетики — «символіка». Коли за дійсністю, за цим світом стоїть інший, вищий, то кожний об’єкт, кожний елемент буття в цьому світі вказує, натякає на вищий світ, є його образом, символом. Тому романтики, використовуючи стару традицію, зокрема — традицію народної поезії, плекають символіку в розмірах до того майже небувалих; кожний поетичний образ, кожна картина, кожна думка мусить у них мати подвійне значення. Крім свого безпосереднього значення, все має глибший сенс, вказуючи на окремі елементи вищого світу. Щось подібне було вже в літературі 12 — 13 ст. та в бароковій поезії. Романтична символіка користується образами, які відповідають її світогляду: психологічні, філософські, історично-філософські символи іноді згущуються до складних алегорій, «містерій», які вимагають спеціального витлумачення, інтерпретації. Але сповнені символічного змісту часто і легкі, ліричні пейзажі чи навіть побутові малюнки, вірші, нариси романтичної літератури.
Цікаво, що романтика ухиляється від уживання образів, символів, зокрема постатей античної міфології. Замість них іноді з’являються образи з міфології національної.
9. Людина набула в романтиці власного значення: як єство, що зв’язане з різними сферами буття, як істота, якої характер, живий фізичний та духовий організм, відбиває в собі будову інших сфер буття, бо весь світ є живим організмом. Людина є істотою, в якій сконцентровані, нагромаджені історичні спогади і різноманітні впливи суспільства, і є творча істота. В поезії, зокрема, визначної ролі набуває постать самого поета. Поет хоче бути людиною всеохоплюючою, всебічною, причетною до найрізноманітніших форм життя; цієї всеохопності романтичний поет досягає часто тим, що він стає людиною рухливою, постійно мінливою, яка, як Протей, постійно змінює свій стиль, свій характер, свої інтереси, іноді навіть свої погляди. Поезія є вчителькою народів; поет має бути пророком, учителем, провідником, вільним творцем. Тому в романтиці часта самостилізація поета як пророка, як вищої людини, вільної від законів та норм повсякденного життя. Часто ця поза загострюється до того, що поет навмисне змальовує себе як людину, якій приступні навіть неґативні сфери буття: «демонічна» постать, якій, щонайменше, зрозумілі і божевілля, і порок. Твори стилізовані так, щоб у них впадало в очі їх народження з вільного натхнення, без підлягання якимось законам, правилам, обмеженням. Культ поета як вищої людини належить до характерних рис літературної культури романтики.
10. Як кожний культурний та літературний напрям, романтика має і свої власні «небезпеки», неґативні риси, що в своєму розвитку ведуть до занепаду поетики романтики. До таких рис належать, насамперед, певна несталість, легковажність, нахил до незакінченості великих планів та начерків. Плани та наміри, мрії, сновиди часто ставляться вище за дійсність. Нестримна фантазія, нехтування конкретною, «низькою» дійсністю заводить романтичних поетів у сферу фантастики, з якої вони лише з великими труднощами можуть повернутися до реального життя, а то й назавжди залишаються в цій сфері втраченими. Не менша небезпека — плекання почуття, настрою; і тут часто переживання, душевний настрій вважається вже досягненням, — романтик обмежується ним, не думаючи вже про здійснення своїх ідеалів, мрій у реальному житті. Від критики цих неґативних рис романтизму часто виходила пізніше опозиція до романтики з боку представників дальшого літературного розвитку, зокрема т. зв. «реалістів».
Б. Українська романтика
1. Романтика, як жоден інший літературний напрям, сприяла «пробудженню» молодих або відірваних від новішої європейської культури народів. Зокрема, визначну роль відіграла романтика в пробудженні або відродженні слов’янських народів. Інтерес до народної поезії, до народного побуту та висока їх оцінка, інтерес до минулого та знову висока оцінка занедбаних, недооцінених сторінок минулого, інтерес до національно-своєрідного, любов до некультивованої природи — це ті моменти, які мусили звернути увагу представників східноєвропейських народів на їх старовину, на їхню народну поезію та народний побут, на їх власні країни. А вживання мистецьких засобів народної поезії в літературі мусіло, зокрема, промовляти до серця представників тих народів, у яких ця поезія ще жила повним життям та запліднити і вивести на нові шляхи їх власну літературу. До впливів романтики в цьому напрямі приєднався і вплив передромантизму Гердера.
2. Тому не можна дивуватися, що романтика — складними шляхами — вплинула й на українську літературу та що українська романтична література, порівняно неширока, наклала помітний відбиток на весь дальший літературний розвій та широко увійшла в народну свідомість.
З одного боку, світогляд романтики мав надзвичайне значення для розвитку українознавчих студій у всіх галузях. Історичне минуле — різні епохи його — лише в світлі романтичного ставлення до минулого зробилися факторами національної свідомості. Тому студії минулого були в добу романтики складовою частиною національного руху. З іншого боку, народна дійсність явилася романтикам надзвичайно повною, високоцінною та багатою. Не лише збирання етнографічного матеріалу, але й використання його в різних сферах культури — передусім у літературі — стало також завданням національним. Народ та історія — основні теми української романтики — разом з тим — основні проблеми національного руху.
Розвиткові української літератури дуже сприяв той факт, що її письменники, зокрема Шевченко, далеко тісніше були зв’язані з справжнім народним життям, аніж переважна більшість західних романтиків та й романтиків сусідніх народів. Отже, вони справді могли користуватися скарбами народної поезії ширше та вільніше, аніж це було в романтиці багатьох інших народів. Певні елементи романтичної поетики українські поети навіть не потребували переймати з романтичної теорії поезії, бо ці елементи, як це поетам почасти здавалося, а почасти й було насправді, можна було просто прийняти до літератури з народної поезії.
3. Складніше стояло питання про мову. Перші українські романтики були втрачені для української літератури (див. про це далі В. 2); між ними — такий геніальний письменник, як Гоголь, бо вони писали російською мовою. Нечисленна література українською мовою, що існувала до 1825 р. та належала до травестійних ґатунків, не могла викликати у захоплених ідеологією романтики молодих письменників великого бажання саме її розвивати. Почасти не без підстав вони почували в цій літературі «глузування» з народу, народної поезії та й української мови. Але романтикам удалося це глузування з українського провінціалізму замінити «модою» на все українське. Лише дальше поглиблення романтичної ідеології привело молоде покоління українських романтиків до творчості українською мовою.
4. Романтика на Заході прийшла до нової оцінки якщо не барокової літератури в цілому, то принаймні певних її представників, яких «романтика» наново «відкрила», поруч із Шекспіром, між іншим, Якоба Беме, Фр. фон Шпе, Анґела Сілезія і т. д. Українська романтика була менш щаслива в цьому: їй не могла імпонувати література «чужою» церковнослов’янською (української редакції) або «мішаною», українськослов’янською мовою, якою була література українського бароко. Романтиків могли притягати або окремі літературні постаті (Сковорода), або ідеологічний зміст окремих творів. І не випадково якраз романтики відкрили для української національної свідомості (та й для науки) українські літописи епохи бароко та почасти оживили інтерес до Сковороди. Але характерно, що Куліш відкидав власне всю українську барокову літературу, як «академічну тьму», а інші представники романтики, за невеликими виїмками, як Максимович, так само ставилися до українського літературного бароко байдуже або вороже, цілком неісторично закидаючи йому невживання народної мови.
5. Розвиток української романтики є складним та зв’язаним з різними особистими змінами долі окремих письменників та з політичними умовинами тієї важкої доби. Романтичний культ особистої приязні та романтичний індивідуалізм поруч із слабкостями зв’язків поміж окремими центрами українського життя привели до того, що романтичний рух розпадається на історію окремих гуртків, а почасти на біографії окремих осіб, як це було, до речі, і в романтиці західній.
Зароджується українська романтична література та ідеологія на межі 20-х та 30-х років у Харкові, де літературний рух майже завмирає вже на початку 40-х років. У кінці 30-х років починається хоч і неширокий романтичний літературний рух в Галичині. В Києві в 40-х роках романтичний рух блискуче розвивається в лоні «Кирило-Мефодіївського братства», але його припиняє адміністративне переслідування. Жевріючи протягом дальших років та тримаючись на індивідуальній праці окремих письменників, романтичний рух знаходить ще наприкінці свого існування новий і останній осередок у Петербурзі під час існування «Основи». Після цього часу на Україні вже немає ширшого літературного романтичного руху, хоч окремі романтики залишаються вірними своїй ідеології, змінюючи ті лише почасти під впливом зовсім нових часів.
В різних романтичних групах грають ідеологічно провідну роль почасти люди, які самі як українські письменники не виступали. Декого з цих ідеологів історикові літератури треба теж згадати.
Цікавість романтиків до історії та до народного побуту привела до праці над збиранням, виданням та обробкою історичного та етнографічного матеріалу. Одна за одною з’являються збірки української народної поезії, насамперед народних пісень: кн. М. Цертелева (1819; він — не романтик), М. Максимовича (збірне 1827, 1834, 1849 р.), І. Срезневського («Запорожская старина» 1833 — 38), П. Лукашевича (1836); польські збирачі видають галицькі пісні — Вацлав з Одеська (1833) та Жеґота Павлі (1838 — 40). Одночасно виходить українська «Русалка Дністровая» (1837). Романтичні видання закінчуються виданнями пісень А. Метлинського (1854) та «Записками о Южной Руси» Куліша (1856 — 7) і деяких пізніших видань: приказки й прислів’я Номиса (1864), пісні Я. Головацького (1863 — 5) збудовані головне на праці, яку провадило романтичне покоління.
Коли видання творів народної поезії до певної міри підтримують діяльність романтичних поетів, постачаючи їм теми, мотиви та знайомлячи їх з народним світоглядом і засобами народної поезії, то ще більше значення мають праці історичні, які, по-перше, розкривають перед українським читачем хоча й неповний та недостатньо освітлений образ минулого України. Історії України Бантиш-Каменського (1822, перевидано 1830, 1842), Маркевича (1842), праці з історії Запоріжжя Скальковського (1840 р.), а головне — видання літописів — «Історії Русів» (1846), Самовидця (1846), Величка (1848 та далі), Граб’янки (1854), видання оповідань про Січ столітнього запорожця Коржа (1842) та численні видання актів, до яких спричинилися, зокрема, Максимович та Бодянський, є теж здебільшого плодом романтичного захоплення рідною історією, як, до речі, ще пізніші праці Костомарова.
Найменше відбилися романтичні погляди в літературі подорожей та в описах України. Зовсім не мають відбитку романтичного світогляду найважливіші твори цього характеру: Закревського опис Києва (1836) та описи окремих частин України Свіньїна (починаючи з 1829).
6. Дехто з українських романтиків дожив до часів, коли не лише панувала інша, романтизмові ворожа течія, реалізм, але й до кінця століття, до часу, коли почали прокидатися знову настрої, які в ближчий час привели до нових напрямків, що великою мірою нагадували старий романтизм: почасти імпресіонізм, а ще більше «модернізм» чи «символізм». Від української романтики залишилося багато окремих елементів і у ближчих їй поколінь, світогляд яких був зовсім інший. Сприяли цьому не лише та ілюзія єдності української літератури, яка панувала протягом усього 19 століття, але також і та безумовно велика позитивна роль, яку відіграли романтичні мотиви в постанні українського національного руху та української нової літератури, і незрівнянне місце найбільшого українського поета, Шевченка, серед письменників пізнішого часу. Література і після романтики залишилася літературою «неповною», та цій неповноті тепер навіть сприяли літературні погляди нового покоління, «реалістів»: вони хотіли, щоб література була відбитком реального життя. Але реальне українське життя значною мірою обмежувалося «простим народом». Інтерес до народного життя мусів усюди зустрічатися з тією характеристикою цього життя, яку вже дали в своїх творах та наукових працях романтики. Отже, принаймні один напрям реалізму — етнографічний — якнайщільніше був зв’язаний з традицією романтики. Але і в інших напрямах реалізму помічаємо значні, здебільшого несвідомі впливи романтики. Грає безумовно роль і певна спорідненість української романтики з українською народною вдачею або з особистою вдачею окремих «реалістів». Цікаво, що ті романтики (Куліш), яким ще доводилося виступати літературно в пізнішому оточенні, зустрічалися дуже часто з непорозумінням та ворожнечею.
7. До важливих рис праці українських романтиків належало надзвичайно серйозне прагнення перебороти історично зумовлену «неповноту» української літератури. Свідоме плекання різноманітних літературних ґатунків та прагнення безпосередньо встановити зв’язок (шляхом власного вивчення та перекладів) з літературою світовою, належать до найважливіших заслуг українських романтиків перед українським літературним розвитком. Українська література часів романтики, незважаючи на вузькість своєї літературної продукції, вже наближається до ідеалу літератури «повної», тобто такої, що хоче задовольнити духовні потреби всіх суспільних груп. Ця перемога української романтики була лише тимчасовою: політичні умовини зробили неможливим справжнє здійснення романтичної програми, а ідеологія та літературні погляди реалістів спричиняли нове звуження тематики української літератури (див. VII. 3. 7.).
В. «Українські школи» в чужих романтичних літературах
1. Без сумніву є свідченням політичного та й культурного занепаду України той факт, що українська тематика з’являється спочатку в романтичній літературі чужих народів. Сусіди, так би мовити, вже починали «ділити ризи» колишньої автономної країни, що сконала кілька десятиліть перед тим. Але, вважаючи наявність «українських шкіл» сумним симптомом, ми не повинні закривати очі на те величезне значення, яке мало винесення української тематики на літературне поле. Бо українські романтики, що почали освоювати українські теми, в кожному разі — часто понад усе інше — хочуть якнайбільше підкреслити своєрідність народу, який вони оспівують, та вибирають собі повновартні історичні та етнографічні теми. Романтична література чужими мовами на українські теми ще й значно пізніше звертала увагу читачів на український народ та українську історію і чимало спричинилася до пробудження національної свідомості в окремих денаціоналізованих українців. А українським письменникам на початку їх творчості ця література показувала, що обробка українських тем можлива на шляхах «модерної», літературно-актуальної поетичної творчості, без обов’язкового переходу до травестії.
2. Українські теми захоплювали російських романтиків, як усе «екзотичне». Екзотика України (та Кавказу) була і територіально найближча. Крім того, захоплювали теми з історії України і своїм лейтмотивом боротьби за волю проти Польщі, але і проти Росії. До зародження «української школи» чимало спричинилися і численні українці, що, працюючи на півночі, давали в літературних творах вихід своїй тузі за рідним краєм.
Першими ластівками були твори талановитого поета росіянина К. Рилєєва (1797 — 1826). Під враженням «дум» Нємцевича (див. VI. Е. 4) він пише поруч з іншими своєрідними баладичними «думами», думу «Богдан Хмельницький» (1822). Потім переходить до інших українських тем, уже під впливом «Історії Русів», нової наукової літератури (БантишКаменський, 1822) та інформацій своїх українських приятелів, усюди підкреслюючи тематику боротьби за незалежність України. Поеми «Войнаровський» (1824) та «Наливайко» (1825) справили сильне враження й на українців силою виразу та темою боротьби за свободу. Від імені українців подяку Рилєєву висловив М. Маркевич, додаючи, що «в нас ще живе дух Полуботка». Літературна діяльність Рилєєва обірвалася з його життям після повстання «декабристів», коли його з іншими провідниками страчено. В його спадщині залишилися ще незакінчені твори на українські теми: поема «Хмельницький» та начерки (здається, драми) «Мазепа». Рилєєв певною мірою користувався в своїх творах поетикою українських дум та пісень.
Безпосередньо з поем Рилєєва та другорядного роману Є. В. Аладіна «Кочубей» (1827) черпає тематику Пушкін, пишучи свою «Полтаву». Байронічна поема ця малює Мазепу, як неґативну, але величну постать, — з погляду байронічної поеми неґативна моральна характеристика ніяк не зменшує високої оцінки героя; тематика боротьби України за волю поставлена в поемі виразно, хоч лише як побічний мотив.
У 20-х рр. починається і творчість авторів-романтиків українського походження, які для своїх прозових або віршованих творів беруть українські теми.
Різноманітні українські теми в творах полтавця Ореста Сомова (псевд. Порфірій Байський, 1793 — 1833). Він використав майже всі можливі типи української тематики: історичний роман («Гайдамаки», видано фраґменти, 1826 — 9), на народних переказах збудовані фантастичні новели («Русалка», «Клади» 1829, «Киевские ведьмы» 1833), побутове оповідання («Сватовство» 1831); і старокнязівську добу він свідомо зв’язує з сучасною Україною («Бродячий огонь» 1832). Як українець, Сомов зумів подати малюнки побуту селян та дрібних панів, навести безліч етнографічних подробиць, використати історичні перекази, запровадити в російській мові своїх творів окремі українські слова.
Микола Маркевич (1804 — 1860), може, під впливом Рилєєва, починає 1829 р. друкувати «Українські мелодії» (окремо 1831): 36 романтичних російських балад на українські теми історичного та фантастичного характеру, намагаючись подати у вступі та примітках повну характеристику українських народних вірувань, народного характеру, річних обрядів, народної поезії — історичної (герої її аж до Полуботка, Палія, Войнаровського та Мазепи) та побутової; нагромаджує багато етнографічного матеріалу.
Коли перші українці-романтики в російській «українській школі» не виходять поза межі доброї літературної обробки українського матеріалу, то явищем іншого характеру був син Василя Гоголя, Микола (1809 — 52), письменник світового масштабу, який починає друкувати оповідання на українські теми 1830 р., а 1831 — 2 та 1835 рр. видає їх аж 4 томи («Вечера на хуторе близ Диканьки» та «Миргород»), які зробили епоху в російській літературі. Пізніше він наново обробляє роман «Тарас Бульба» та працює над трагедією з часів Хмельницького, що її він спалив. І досі не з’ясоване остаточно ставлення Гоголя до української національної проблеми. Та в своїх творах він нею й не цікавиться, поєднуючи, в дусі найліпших романтичних традицій, цікаве оповідання з розв’язанням певних суто літературних завдань та ідеологічних проблем. Не ставлячи собі завданням етнографічну та історичну точність, що йому й закидали (Андрій Стороженко, Куліш), він зумів витворити вразливі, пластичні, принадні та за загальним тоном дуже колоритні малюнки української природи, життя і народних характерів та підніс картини українського минулого в «Тарасі Бульбі» до рівня високої романтичної епопеї, поєднуючи елементи стилю народних дум з підходом В. Скотта та Гомера. Разом з цим він розвиває основні думки романтичного світогляду та намічає вже тут основні риси власних думок, внаслідок чого твори його — не лише грашки, а й цілком серйозні вияви його поглядів. Словесне вміння Гоголя надзвичайне: ритміка його мови, ориґінальність виразу (що пояснюється почасти недостатнім знанням російської мови), вживання української фразеології, і зокрема — з народних пісень, які він збирав, уважно студіював та про які написав цікавий етюд, з цитат яких він іноді складає цілі сторінки своїх оповідей, та своєрідна двомовність його творів роблять з них прикраси світової романтичної літератури. Багатьох українців твори Гоголя знову привели на рідний ґрунт, і Шевченко не випадково звертається до нього (1844): «великий мій друже!» та «брате!» Не може до нього дорівнятися другий найвидатніший представник української школи в російській літературі, його земляк та наслідувач Євген Гребінка (1812 — 48, про нього як українського письменника ще буде мова), хоч його твори здобули в російській літературі чималу популярність (три збірні видання творів — 1848, 1852 та 1901). Деякі його вірші стали російськими народними піснями. Стилістично він наслідує Гоголя без його геніальної ориґінальності, майже без ідеологічного змісту та з певним сентиментальним забарвленням. Він пише вірші на українські мотиви і фантастичні оповідання та історичні романи («Золотаренко», 1842, «Чайковський», 1843) і навіть поеми («Богдан», 1843), але найсильніші його безпретензійні побутові нариси з життя дрібних українських панів, в основі яких лежать народні анекдоти. Цими нарисами він належить уже до останньої доби розвитку російського романтизму, т. зв. «натуралізму» (див. Екскурс V). Поруч із творами цих блискучих представників української школи стоять численні окремі праці на українські теми значніших російських письменників. Не без літературного хисту змальоване українське минуле в романах, Ф. Булґаріна (1789 — 1859), що дав перший літературний малюнок Січі в романі «Димитрий Самозванец» (1830) та уважно змальовану постать Мазепи, як українського Макіавеллі в романі «Мазепа» (1833 — 4). В. Даль (данець, 1801 — 72) переказує українські повір’я або описує поміщицький побут («Савелий Граб» 1842). М. Поґодін (1800 — 75) навіть настільки засвоїв українську мову (мабуть, з допомогою Максимовича), що дійові особи в його оповіданні «Петрусь» (1831), яке сюжетом нагадує «Наталку-Полтавку», говорять загалом доброю українською мовою.
Численні українські романтичні письменники теж збагатили українську школу російської літератури: Боровиковський, Костомаров, Чужбинський, Куліш, Стороженко та навіть і Шевченко, — російські його повісті, свого часу не видані. Інші писали лише по-російськи: випадково, як тло в авантюрному романі «Монастырка», змальовує поміщицький український побут Поґорєльский (Перовський, 1787 — 1836), майстер фантастичної новели. Знаємо кілька авторів історичних романів: П. Голоту («Мазепа» 1832, «Наливайко» 1833, «Хмельницький» 1834, широко вжито українську мову, пісні, побутовий матеріал), О. Чуровського («Запорожские наезды» 1837), О. Кузмича («Казаки» 1843, «Набег в степи» 1844, «Хмельницкий» 1846 і т. д.), В. Кореневського («Гетман Остряница» 1846). В цей час починається і літературна діяльність Г. Данилевського (1829 — 90), який у своїх перших оповіданнях на українські теми ще досить близький романтиці (казки, 1847 — 55), а потім переходить до натуралістичних та реалістичних малюнків. Як авторів натуралістичних нарисів з українського життя треба згадати М. Ковалевського (1848 та пізніше), К. Котляревського (1851 та пізніше) і т. д. В 50-х рр. видрукував роман «Братья близнецы» та оповідання з українського життя Олекса Стороженко, який незабаром почав друкувати свої твори українською мовою (див. Є. 6). В 50-х роках починає писати і продуктивний, стилістично невиразний Д. Л. Мордовець (Мордовцев, 1830 — 1905), в перших працях якого на українські теми є відгуки історичної романтики, але пізніші твори стоять вже поза межами романтики.
Інтерес української школи російської літератури для історії української культури безсумнівний. Для історії літератури він менший. Але «адаптація» багатьох творів її і тепер би могла бути корисною, як вдалися, наприклад, переклади українською мовою «Бурсака» Наріжного або окремих творів Гоголя.
3. Українська школа в польській літературі постала почасти з того самого мотиву, що й в російській: з любові романтиків до екзотики, але до цього приєднався ще й той факт, що бракує польській історичній пісні: українська пісенна романтика могла тому ще легше стати джерелом і для польських творів. До того польська романтика свідомо прагне певного регіоналізму. Пізніше до цих мотивів приєдналася і туга декого з польських вигнанців за рідним краєм: бо більшість представників польської української школи походила з України.
У вужчому сенсі визначають як «українську школу» в польській літературі трьох поетів романтиків: А. Мальчевського (1793 — 1826), якого єдиний твір — байронічна поема «Марія» малює Україну лицарсько-козацьку; Богдана Залєського (1802 — 86), який у численних віршах різноманітних ґатунків, як от наслідування пісень, «думи», виспівує Україну ідилічну та елегічну, оповиту серпанком туги автора; нарешті С. Ґощинського (1801 — 76), який у «Замку Каньовськім» (1828) малює Україну гайдамацьку в стилі «романтики жаху». Представники української школи дивляться на минуле й сучасне з польського погляду, але не можна не визнати, що вони мають щиру приязнь до України, та що в них уперше намічені характерні для романтиків елементи української тематики (козак, гайдамака, співецькобзар і т. д.). Зокрема добре вжито український пейзаж для романтичної символіки (ніч, степ, вітер, самітний кіннотник у степу, могили і т. д.). Трапляються й мовні українські елементи.
Поруч з українською школою в тісному сенсі стоять численні письменники, які або пишуть окремі твори на українські теми, або вживають деякі українські елементи у своїй творчості. В творах Словацького (1809 — 49) є численні українські мотиви. Є й окремі твори на українські теми («Дума українська», «Żmija»), зустрічаються й мовні українські елементи. Найпопулярнішим письменником, що порушив українські теми, був М. Чайковський (1808 — 86), якого «Козацькі повісті» (1837), романтично забарвлені авантюрні романи невисокої якості, мали надзвичайний успіх та впливали навіть і на українських читачів.
Матеріал українських тем у польській літературі ще не оброблено достатньо. Згадати можна Т. А. Олізаровського (1811 — 71), братів С. Ґрозу (1793 — 1849) та А. Ґрозу (1807 — 75), М. Ґославського (1805 — 1834), а передусім приятеля Б. Залєського та Куліша, Мих. Ґрабовського (1807 — 63), письменника, критика та вченого, який чимало спричинився до духовного розвитку Куліша (неґативні погляди на козацтво).
Дехто з представників польської української школи навіть почав уживати українську мову в своїх творах, як Т. Падура, С. Осташевський, А. Шашкевич, К. Цєнґлевич (див. VII. Е. 2).
4. У цілому, з українського погляду, цікавіша українська школа в російській літературі. В ній знайшли вихід і літературні устремління численних українців, багато творів її читаються як переклади з українського, не рідкі в ній і елементи національної свідомості авторів, користування чужою мовою, тоді виробленішою, почасти дозволяє вживати радикальнішу та «модернішу» літературну форму (зокрема. Гоголь та Гребінка). Що ж до поляків, то їх творчість завжди залишається в межах польського погляду. Мовно та стилістично вони мало зв’язані з українською народною поезією, яка могла запліднити творчість українських романтиків. Отже, з їх писань українські письменники могли лише навчитися вживати українську тематику та перейняти окремі стилістичні елементи.
Дещо з творів представників українських шкіл уже дуже скоро прийшло на Захід, — переклади творів Пушкіна, Гоголя, Рилєєва, М. Чайковського знайомили західного читача з Україною та навіть викликали наслідування чужих авторів. Було б занадто сміливо говорити, наприклад, про «українську школу» в німецькій літературі, але кількість творів з українською тематикою, що прийшли до німецьких авторів через «українські школи» російської та польської літератур, досягає кількох десятків (див. далі VII, 3, 4).
Г. Харківська романтика
1. Осередком першої романтичної групи на Україні став харківський університет, що відіграв уже й до того часу певну роль у розвитку духовного життя України, уперше занісши сюди ще на початку віку плідну для національного розвитку німецьку «ідеалістичну» філософію, між іншим — і романтичну (Шеллінґ). Але розвиток української літературної романтики не зв’язаний безпосередньо з цими печатками філософування. В кінці 20-х років коло молодого росіянина Ізмаїла Срезневського (1812 — 80), студента і пізніше талановитого професора, збирається невеликий гурток студентів. Модерна література, переважно російська та польська, релігійні проблеми та німецька філософія приводять їх до міркувань над проблемами філософії історії, а етнографічний інтерес, насамперед Срезневського, підводить їх безпосередньо до студіювання та захоплення українською народною поезією. Український матеріал, зібраний Срезневським самим та іншими членами гуртка, перші друковані збірки (див. VII, Б, 5) та знайомство з ставленням західних романтиків до народної поезії, приводять харків’ян до розуміння своєрідності українського народу. Срезневський приймає народну поезію як суто романтичну — в ній «все дике, як діброви та степи», «все поривчасте, як літ степного вихоря», в ній немає «чопорного сладкогласія» класичної поезії. Український бандурист нагадує йому знайому з романтичної літератури та етнографії постать співців Скандінавії. Поруч із Срезневським стають трохи пізніші Амвросій Метлинський (1814 — 70) та Микола Костомаров (1817 — 85), обидва пізніше теж професори, їх філософічні думки сягають глибше — для Метлинського, який поєднує ідеї Гердера, романтики та Геґеля, народна поезія — «вияв вічних думок людської душі», вона щільно зв’язана з усім життям та звичаями і побутом народу, а мова — одна з найважливіших сил розвитку народу, основа і «самобутності» й навіть буття народу. Костомаров, тоді романтичний мрійник, через поезію народну хоче ввійти до самої глибини народного духу, народного характеру, бо народ для нього — як і окрема людина — особистість, народ має свій певний ідеал, свій характер, своє душевне життя, які найправдивіше виявляються саме в поезії. «Таємне око» людини дає їй пізнати духове єство народу, «таємний голос» говорить їй, у чому полягає зв’язок народного духу з його матеріальним буттям (побутом). Від сучасності народу був природний перехід до минулого. Захоплення «Історією Русів» та «думами» стверджує харків’янам романтичну тезу, що народна поезія якнайглибше відбиває все минуле народу, бо в думах вони знаходять, як їм здається, ту саму картину минулого, що й в «Історії Русів», яку вони вважають за важливе історичне джерело. Костомаров видає дисертацію про «Історичне значення народної поезії», підкреслюючи, що серйозний інтерес до народної поезії зв’язаний з підупадом класицизму. Не дивно, що проти його дисертації виступили представники старої професури, класики, Гулак-Артемовський. Народна поезія для Костомарова — наскрізь символічна. Поруч з символікою слов’янської поезії він займається міфологією слов’ян. Символіка та міфологія належать до головних інтересів пізньої романтики на Заході (Кройцер, Шеллінґ).
Харків’яни починають і літературну діяльність народною вдовою, — це спроба самим стати народними співцями, взяти участь у витворенні того найвищого скарбу народного, яким, на їх думку, є поезія. Але вони не пішли шляхом простого наслідування народної поезії. Зразки романтичної поезії інших, передусім слов’янських, народів приводять їх до творчості в дусі народному, але для освіченого суспільства. Вони обирають шлях не назад, а вперед.
Літературна продукція харків’ян знаходить вияв в окремих публікаціях у російських часописах, в окремих збірках творів (Метлинського 1839, Костомарова 1839 — 40) та в літературних збірниках, що виходили в Харкові та інде («Український Альманах» 1831, «Утренняя Звезда» 1833 — 4, «Украинский Сборник» 1838 та 1841, «Сніп» 1841, «Молодик» 4 томи 1843 — 4, «Ластівка» в Петербурзі 1841, «Киевлянин», що видавав М. Максимович в 1840 — 1 рр.). В цих збірниках, поруч із творами романтиків, друковано і твори старшого покоління — класицистів.
2. Починає харківську романтику Лев Боровиковський (1806 — 89), що пройшов через харківський університет ще перед буйним розквітом романтики в студенських колах. В раніші роки життя, вчителюючи на провінції, м. ін. у Полтаві, він протягом років написав чимало (75) віршів російських та численні, за власним свідченням 600, «байок і прибаюток». Видрукував він сам лише кілька віршів, та пізніше (1852) Метлинський — близько 180 його байок.
Боровиковський зв’язаний з традицією класицизму не лише тому, що він на шкільній лаві добре познайомився з античною літературою та мусів студіювати класицистичну теорію поезії і не лише тому, що з його 180 байок, здається, аж 42 наслідують класицистичні польські байки Красіцького та російські Крилова. Йому не чужий у байках ще травестійний тон («найлучча птиця — ковбаса»); але в цілому його тон зовсім серйозний, він узяв собі за зразок стиль Красіцького: короткий, стислий, дотепний. Все ж, здається, і тут маємо певне романтичне народне забарвлення цілого стилю: витончений стиль дотепного просвіченця Красіцького обертається у Боровиковського в ще стисліший народний стиль приказок та прислів’їв, текст Красіцького часто ще скорочено. Ось така, напр., переробка:
«Скупий не спав — робив, скупий не їв — копив,
а від того... «Ще більш разбагатів?»
Ні, околів».
Або ориґінальна байка:
«Раз крила в вітряка гуділи й ґерґотали,
що все село вони насушним годували;
а камінь, п’ятерня і колесо... мовчали.
Приказують, що хто мовчить,
той двох навчить».
«Народність» тут не лише вульґарна («околів»), але і стилістично влучна («насушний» — хліб; уживання епітета без іменника, який зустрічаємо часто ще в Куліша). Ґатунок байки в Боровиковського зливається з іншими, наприклад, з епіграмою:
«Друкарю, не дрімай, де треба — точку став,
щоб мокрим нас рядном злий критик не напав;
бо є й такі: не найде толку — буде тихо;
не найде ж точки — лихо...»
Але як справжній романтик з’являється перед нами Боровиковський в інших віршах. Вже його переклади або переспіви відрізняються цілком від травестій Гулака-Артемовського, то з’явилися майже одночасно (1838) з ними. Він перекладає тих самих авторів (Міцкевич, Пушкін, Жуковський), що й Гулак, мабуть, щоб підкреслити усю відмінність свого романтичного розуміння поезії від травестійної класики. Переклад Горація з легкою українізацією описує сільське життя «на хуторі»:
«...як блідную покаже осінь твар,
і спіла овощ пожовтіє,
він трусить яблука і сушить на узвар
та на зиму озиме сіє;
або розлігшись спить під дубом на траві,
під боком річенька лепече,
в леваді пісеньок співають косарі
і соловеєчко щебече».
Переклади з Жуковського та Міцкевича — романтичні балади. З Жуковського — «Свєтлана», ця переробка балади Бюрґера «Ленора», це «Маруся» Боровиковського, що трохи українізує етнографічні риси балади. Романтична тут тематика — нічна втеча з мертвим нареченим, романтичний краєвид, романтичні картини:
«Сіли в санки: коні мчать,
аж іскрять ногами,
полозочки аж шумлять,
сніг летить клочками;
ззаду так, як дим курить,
степ кругом синіє,
місяць із-за хмар блищить,
тільки-тільки мріє...»
Нічний краєвид і в «Зимовому вечорі» (з Пушкіна) і в ориґінальному вірші «Ніч». Типово романтичні образи в баладі «Фарис» (з Міцкевича), — шалений літ араба на коні в пустелі:
«Мчи, літавче білоногий,
скали і граки — з дороги!..
Як човен веселий, відчаливши в море
по синім кристалі за вітром летить,
і веслами воду і пінить і оре...»
Увага до ритмічного та музичного боку віршів — типова для перекладів Боровиковського.
Але не гірші і його ориґінальні вірші, головне — балади та «думи». Теми балад — продаж душі чортові, вбивство, отруєння. Обробка — почасти в тісному зв’язку з народними піснями, з яких Боровиковський іноді просто складає свій вірш:
«На заході раннє небо
мов кров’ю залито,
прийшли вісті до милої,
що милого вбито.
Не на війні його вбито,
затягнено в жито:
червоною китайкою
рученьки прикрито...»
«Думи» — різноманітні історичні, здебільшого баладичні твори; тут стрічаємо «козака», Палія, гайдамаків. І тут — знову ніч:
«Садилося сонце за синім Дніпром,
за сонечком вечір спускався;
за вечором — ніччю, як синім сукном,
і поле, і ліс укривався.
Між хмарами місяць тихенько котивсь,
і на небі звізди займались,
з піняві хвилі дніпрові дулись
і берег високий лизали...» —
і згадки про народну поезію, і похмурі самотні романтичні постаті:
«Неси мене, коню, заграй під сідлом,
за мною ніхто не жаліє,
ніхто не заплаче, ніхто з козаком
туги по степу не розсіє.
Чужий мені край свій, чужий мені світ,
за мною сім’я не заниє, —
хіба тільки пес мій, оставшись в воріт,
голодний, як рідний, завиє»,
(Останні рядки — наслідування Байрона!).
Ось образ гайдамацького отамана:
«Понурий отаман під дубом сидить
і уси на палець мотає;
не хоче він ради ні з ким розділить,
ніхто його думки не знає...»
Або — демонічного Палія:
«Де був замок — попелище,
де був город — там кладбище,
враже поле кров’ю мочить
і об камінь шаблю точить
Хто в траві — врівні з травою?
хто в воді — врівні з водою?
хто у лісі — врівні з лісом?
ніччю — перевертнем-бісом?
Палій!
(Останні рядки — варіант мотиву з «Слова о полку Ігоревім»).
Стиль віршів Боровиковського цілком романтичний: поважна мова, навіть у гумористичних місцях, нахил до вживання народної пісні, помірковане звертання до здрібнілих слів, але лише властивих народній мові (матуся, тощо), уживання типових для народної поезії епітетів (ясний сокіл, сірії гуси, білі лебеді, широкі поля, чорная хмара, терен колючий, висока могила), пісенний паралелізм двох образів:
«Понад гаєм, понад полем
туман налягає;
в однім шатрі циганочка
огонь розкладає...»;
і вживання іноді «неповних» рим, характерних для української народної пісні (гори::голі, рада::сестра, степ::серп, туман: :піднявсь), та іноді просто вживання цитат з пісень — це все, поруч тем, образів (див. наведені цитати) — характеризує Боровиковського як романтичного поета. До рис його власної вдачі (або вплив Богдана Залєського?) належить, здається, такий характерний і для його байок нахил до короткого, афористичного виразу (див. вище цитату з «Палія»); це врятовує його вірші від зайвої балаканини та наближує окремі їх рядки іноді до прислів’їв:
«Без хліба — сит, без хати — пан,
густий туман — його жупан» («Волох», переспів з Пушкіна).
Правда, бувають у нього і заплутані, складні речення.
Не випадково він уважно збирав народні пісні, почасти передані в збірку Метлинського, та приказки й прислів’я («більше 1000»), у яких він бачив «багатий скарб балад, леґенд, дум» — це справжнє джерело романтичної поезії.
Дещо з зібраної ним скарбниці Боровиковський ужив для своїх російських творів.
3. Значно більше видрукував Амвросій Метлинський (псевд. Могила, 1814 — 70), проф. літературознавства в Харкові та Києві, за молодих років (до 1850 р.) поет, автор праць з філософії культури та літератури, в яких він поєднує філософію Геґеля з романтичними мотивами: завдання мистецтва — витворення ідеалу краси з окремих рис, розкиданих у світі; людина стоїть на межі «матеріального та духовного світів», слово є єдністю обох світів (матеріального — звуку та духовного — думки), тому воно впливає на обидві сторони людської природи; захоплюючи таким чином єство людини в цілому, поезія справляє таке сильне враження на людину та людство. Надаючи такого великого значення словесній творчості, Метлинський, природно, не ставиться до своєї поетичної творчості як до забавки, а висловлює в ній свої найглибші думки, бажання чи побоювання...
Для поезії Метлинського характерний похмурий сумний колорит. Його улюблений краєвид — ніч, як і в Боровиковського, — але ніч з бурею, громом, блискавкою, пожежею:
«Як то в бурю на небові галас повстане,
в чорних хмарах так грякне, що страх,
і за хвилею винирне хвиля, та й гряне,
й озоветься в лісах, на горах...
В туман зіроньки поховались,
і місяць у хмари заплив;
річки дощові снувалися,
старий Дніпр шумів, гомонів...»;
або:
«Буря виє, завиває,
і сосновий бор тріщить,
в хмарах блискавка палає,
грім за громом грюкотить;
то, як уголь, ніч зчорніє,
то, як кров, зачервоніє.
Дніпр клекоче, стогне, плаче,
гриву сивую трясе;
він реве й на камінь скаче
камінь рве, гризе, несе...
Грім що гримне, в берег гряне —
з пущі полум’я прогляне.
Запалало і стемніло,
застогнало в небесах;
дощ линув... Загомоніло
на горах, полях, в лісах.
І з дощами та з громами
Дніпр реве між берегами», —
або:
«В чорних хмарах, в чорних хмарах
з небом місяць і зірки,
червоніють в чорних хмарах,
грають, грають блискавки.
Гряк, і далеко загуркотіло!
Вітер схватився, і загуло!
В лузі, в діброві загомоніло;
море повстало і заревло!
Тріскотня в борах, бо сосни вітр і грім стріляє;
Галас! Грім і вітер землю й море б’є, карає...»
Поруч із цим краєвидом є й інший: степ з могилами: «на гробовищу в ніч глупу». Ці могили, повні трупом, є для Метлинського ще свідками тієї минувшини, що ніби мусить заснути навіки: гетьман виходить із могили, прислухається:
«На сторожі моє ухо,
а все тихо, а все глухо...
Чи козак і кінь умер?
Чи орел без крил, без пер?»
Або забиті козаки розмовляють у могилах, але й їх буде забуто:
Де недавно козак гомонів...
там по степу тихо
туман розлягається,
а місяць з-за хмари
погляне й ховається...
Чуєш, як і вітер
засвистав, загомонів...
Плаче, оплакує
козаків, своїх братів:
По степах, по байраках,
у пісках кістки поховає
пісню поминальную,
пісню довгую співає...»
Ніби єдине, що ще на Україні живе, є для Метлинського слово, поезія: тому дальший його улюблений образ — образ бандуриста; але — це він — «Останній бандурист» лише висловлює надію, що поезія не вмре з ним:
«Може, і пісня з вітром ходитиме,
дійде до серця, серце палатиме;
може й бандуру ще хто учує,
й серце заниє і затоскує...
І бандуру і мене
козаченько спом’яне...»
Метлинський звертається — сам чи через своїх героїв — з закликами надзвичайно патетичними до читача, до природи, до Бога. Бо він ніби не має певності, що його хтось ще почує:
«Хай же грім нас почує, що в хмарах конає...
Хай наш голос далеко по вітру несе...
Хай Дніпр стародавній од нас пісню почує,
поки він нас в море не внесе, не вкине,
поки мова й голос в нас до тла не згине...»
Сам Метлинський вважає себе за останнього бандуриста або останнього козака («Козак та буря»), що їх голоси востаннє розлягаються по Україні, як останній вияв життя народного. Але глибший та сильніший за цей голос є «крик серця»:
«Ні! Крик — то ще не крик, який учує ухо
і до якого мир привик.
Отто страшніший крик, як тихо, глухо,
замовк язик, бо в серці крик!»
Вразливі вірші Метлинського є цей самий «крик серця»; тому вони усі однаково безнадійні, похмурі. Він щонайбільше ще бажав би:
«Грім напусти на нас. Боже, спали нас в пожарі,
бо і в мене і в бандурі вже глас замирає.
Вже не гримітиме, вже не горітиме, як в хмарі
пісня в народі, бо вже наша пісня конає...»
Постать Метлинського як поета завжди лишиться в світлі цього безнадійного настрою одчаю, без просвіту. В тому самому тоні витримано і кілька віршів, що, здається, не мають символічного значення, а просто дають похмурі, сумні образки. І якоюсь послідовністю думки, зрозумілою, бо не може людина жити й творити справді без усякої надії, є кілька віршів Метлинського, де ми бачимо його, як українського та російського патріота (таке сполучення тоді не було рідкісним) та слов’янофіла. Звичайно, напр., вірші про рідну мову або рідні звичаї цілком природні в зв’язку з історично-філософським світоглядом Метлинського.
Поезія Метлинського — наскрізь філософська поезія, найбільше історично-філософська. Щоправда, вона належить до того типу, де кожна думка виступає в вірші лише в конкретній формі — в образі. Тому вірші Метлинського не багаті на абстрактні слова, а навпаки, в романтичній традиції сповнені таких слів, як: козак, гетьман, могила, гайдамака, бандурист, бандура.
Форма його поезії часто фантастична, «вільна», без певного сюжету та з частими змінами ритму. Лише окремі вірші — романтичних ґатунків: балади («Покотиполе» — сюжет той самий, що в «Перекотиполі» Квітки, «Підземна церква» — чи не з «Світезі» Міцкевича), пісні: переклади (Краледвірський рукопис, Челяковський, Улянд, Ю. Кернер, А. Ґрюн, слов’янські пісні) почасти ближчі до української народної поезії, аніж ориґінальні вірші Метлинського. Але мова Метлинського, здається, найдалі відходить від народної, ніж мова всіх українських романтиків. Лише поодинокі здрібнілі слова (хмарка, дірка, ніченька і т. п.), майже зовсім немає виразів з народних пісень (є, наприклад, «могила з вітром говорила», «ворон кряче» і т. п.). Словник Метлинського не багатий, але це перша спроба утворити мову нову, мову для освіченої людини. Спроба ця не вдалася, тому слова Метлинського забулися і тому часто здаються нам незвичайними та «негарними». Але русизми або слов’янізми Метлинського нечисленні (глас і т. п.). До того і вірш Метлинського не може імпонувати сучасному читачеві: ритм віршу в нього мінливий, часто неправильний, рими одноманітні, здебільшого граматичні. Навряд чи вірші Метлинського можуть ще бути улюбленими тепер. Але історичне їх значення безсумнівне.
4. У цих самих напрямах і формах витримана й невелика віршована продукція славного історика Миколи Костомарова (псевдонім Іеремія Галка, 1817 — 85), лише тональність їх зовсім інша: оптимістична віра в майбутнє українського народу. Костомаров не поділяє ані сумних прогнозів Метлинського, ані його легковажної віри в «білого царя». Щоправда, образи сучасності в Костомарова майже ті самі: могила, в якій спить «мати ріднесенька»; або похмура ніч:
«Де Задніпров’я край опустілий,
де нема хат, бовваніють могили,
де нема галасу, виють вовки,
де була Січ, жили козаки,
ходив я ніччю; місяць червоний
сидів у хмарі і бурю нагонив...»
Але співець викликає матір з могили, з темного лісу виходить «якась молодиця», муза поетова, яка вимагає від нього співів «для всього роду,... для всій родини». Костомаров так само, як і Метлинський, бачить у «співі», в поезії, чи не найбільшу тепер силу, що може відродити український народ. Відродження це Костомаров бачить у широких рамках відновлення всього світу:
Прокинуться всі народи,
завіт вічний приймуть,
ворогів тисячолітніх
вороги обіймуть...
Це насамперед слов’янські народи, — у Костомарова сильніше, аніж у кого іншого з харківських романтиків озивається — не чужа й іншим харків’янам — ідеологія слов’янофільська.
Костомаров, здається, досить оптимістично вірить у перемогу вічних сил «правди і волі», що для нього найяскравіше репрезентовані християнством. Його поезія сповнена мотивів «правди й волі»: він повстає й проти «розвінчаного правдою тирана», і проти тих, хто:
«... в гасло неволі
обертає хрест всечесний,
гасло правди й волі...» —
і навіть проти культури, далекої від народу. Як історик, він ясно бачить, що часи змінюються. Його поет Митуса знає, що після негоди, коли «густіють хмари», «знову розгонить сонце туман віковічний». Історик Костомаров оспівує й старокнязівські часи («Митуса», «Ластівка»), і гетьманщину («Дід пасічник»), що найголовніше, він бачить у цьому минулому національну традицію, яка тягнеться й до сучасності. В уста героя з часів Володимира Мономаха він укладає слова:
«Благослови, стара мати,
на добреє діло,
за святую руську землю
оддать дуту й тіло...» —
але тематика цієї балади позичена з думи про Коновченка, а намір її — чи не автобіографічний (до власної матері!). Підкреслення історичної єдності України в Костомарова в’яжеться з усвідомленням її територіальної єдності:
«Од Сосни до Сяна вона простягнулася,
до хмари Карпатської вона доторкнулася,
Чорноморською водою умивається,
лугами, як квіточками, квітчається...»
Сам себе Костомаров бачить, як співця, провісника:
«Співатиму, співатиму, поки гласу стане,
хоч і слухать не захочуть, я не перестану...»
Окрему, хоч і невелику групу віршів Костомарова, складають його філософські вірші. Не лише історіософії платить данину наш поет, а й філософській романтиці. Ось, наприклад, «поезія ночі», що розвиває улюблену романтичну думку протилежності між «вічною», але до людини «байдужою», природою та мінливим, але високим своєю свідомістю, світом людини (пор. пізніше Ю. Кернер, Тютчев):
«Вийде ніччю на могилу,
гроби бовваніють,
погляжу я в ясне небо,
там зорі зоріють.
Рівним рухом, живим рухом,
вічною красою,
без упину і без ліку
плинуть наді мною.
Плинуть зорі в ладнім хорі
вічними шляхами,
не нам, не нам, дітям праха?
любоваться вами...
Нас неволя, наша доля
на світ породила,
подражнила свободою,
та й не вдовольнила.
Дала розум, пізнавати,
що ми дурні зроду,
дала серце нарікати
на власну природу.
Світять зорі, як світили,
і будуть світити,
а ми, на них подивившись,
ляжем в землю тліти...»
До історіософської або натурфілософської символіки наближаються лірично-меланхолійні вірші («Тута», «Надобраніч»), що теж віддають данину певній романтичній тематиці. Нарешті, пише Костомаров любовні вірші в народному тоні (паралелізм між переживаннями людини та явищами природи) і робить переклади (Байрон, Міцкевич, Краледворський рукопис).
Мова Костомарова нагадує своїм змістом мову Метлинського: це так само спроба витворити мову освіченого товариства. Він зустрічається з тими самими труднощами, що й Метлинський. Але Костомаров ширше використовує словник та фразеологію народної пісні Він переспівує народну казку, наслідує мову пісень у любовних віршах. Поруч із цим зустрічаємо переспіви цілих пісень, у них мало «цитат», але є наслідування духу пісень. Ось, наприклад, з цитованої балади «Ластівка»:
Сідла коня, меч знімає,
іде за полками.
Стара мати з жалю мліє,
к землі припадає,
своє дитя непокірне
спершу проклинає,
а напотім пожаліла,
та й молиться Богу,
щоб лав Господь молодому
щасливу дорогу...
Одмовляє князь старіший —
«Чесная вдовице!
Оженився сни твій милий:
взяв собі дівицю,
нарядную й багатую,
з многими скарбами,
коса її шовковая
убрана квітками...»
. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Але й наслідування народних пісень не врятовує Костомарова від мовних помилок та важких виразів.
Цікаво, що Костомаров дуже уважно ставиться і до вірша. Він запроваджує дещо нове, наприклад, «внутрішні рими»: рими між окремими словами в рядку, напр., у цитованих «Зорях»: плинуть зорі / в ладнім хорі; нас неволя / наша доля... Він запроваджує но