Полностью это чудо можно прочитать
вот здесь, а в сообщество одну сказочку только помещу:)
Звуки й голоси
На межі сну, Ведмедику, можна уявити все, що схочеш, і все, що уявив, буде як живе. І вже тоді...
Ну!
Вже тоді...
Та кажи
ж-бо!
І вже тоді... почуєш звуки й голоси. Їжачок дививсь на Ведмедика великими круглими очима, неначе цієї миті, оце просто зараз, збагнув щось найвагоміше.
І кого ти чув? пошепки спитав Ведмедик.
Сьогодні?
Еге.
Щиглика, сказав Їжачок.
А вчора?
Жабку.
А що вона сказала?..
Вона співала. І Їжачок заплющив очі.
Ти її і тепер чуєш?
Чую, сказав Їжачок із закритими очима.
Давай-но я теж заплющу очі. Ведмедик заплющився і став коло Їжачка, щоб теж чути.
Чуєш? спитав Їжачок.
Ні, сказав Ведмедик.
Ти так, куняй помаленьку.
Треба влягтися, сказав Ведмедик. І ліг.
А я біля тебе. Їжачок сів поряд. Тільки уяви: вона сидить і співає.
Уявив.
А тепер... Чуєш? І Їжачок, наче диригент, змахнув лапою. Заспівала!
Не чую, сказав Ведмедик. Сидить, вибалушила очі і мовчить.
Поговори з нею, сказав Їжачок. Зацікав.
Як?
Скажи: «Ми з Їжачком із далекого лісу прийшли на Ваш концерт».
Ведмедик поворушив губами.
Сказав.
Ну?
Мовчить.
Чекай, сказав Їжачок. Давай ти сядеш, а я ляжу.
Та-ак.- І він забубонів щось, вмощуючись поряд з Ведмедиком у траві.
А день розквітав, і висока струнка осінь блукала поміж соснами і кружляла у зсохлому листі.
Ведмедик давно розплющив очі і тепер бачив руді дерева, вітер, що бгав калюжу, а Їжачок усе мурмотів і шепотів, лежачи поряд у траві.
Послухай, Їжачку, сказав Ведмедик, нащо нам та жабка, га? Ходімо назбираємо грибів, підсмажимо! А я для тебе яблучко сховав.
Ні, не відкриваючи очей, сказав Їжачок. Вона співатиме.
Ну й співатиме. Що з того?
Тю на тебе! сказав Їжачок. Гриби! Яблучка!.. Якби ж ти тільки знав, як то звуки й голоси!